"The Homesman"-elokuvan piano...
Koska se on ulkosalla, se on pikku hiljaa hajoamassa.
Minusta se on kuitenkin pianolle kunniakas tapa kuolla.
Tuulella on tärkeä rooli elokuvassa-
joten ajattelimme, että olisi hienoa saada se soimaan vireessä.
Se kuulostaa todella upealta.
Tällaisten asioiden keksiminen on osa kokeilemisen hauskuutta.
Koska ääni kulkee johtoja pitkin nopeammin kuin ilmassa-
syntyy upea väärinpäin soiva kaiku, eikä ääni kaipaa muuta käsittelyä.
Se kuuluu aina laakson pohjalle asti. Kyse ei ole vain uuden keksimisestä-
näin tämä on myös hauskempaa. Samurain kuolema, tässä kukkulalla.
Kuullessaan "Rocky"-elokuvan tunnusmusiikin-
jokainen tietää, mistä on kyse.
Säveltäjä on tarinankertoja.
Musiikki voi tukea ohjaajan viestiä tai jopa muuttaa sen aivan toiseksi.
Musiikki on elokuvan sydän ja sielu. -Se voi kasvattaa kohtauksen tehoa.
Kutsumme sitä tunnevoiteeksi. Voimme päättää, mitä katsoja tuntee.
Musiikilla voidaan välittää asioita, joita kuva ei pysty kertomaan.
Hyvä elokuvamusiikki nostaa toiselle tasolle.
Musiikki on aina kuulunut elokuviin-
aina vuodesta 1895 ja Lumièren veljeksistä asti.
Aluksi musiikilla tosin peitettiin filmiprojektorin pitämä meteli.
Mykkäelokuvat eivät olleet koskaan äänettömiä.
Pienimmissäkin teattereissa oli vähintään pianisti-
ja joskus salien välissä oli teatteriurut.
Vaikka teatteriurkujen valmistajia oli paljon, niistä tuotteliain-
ja yleisesti parhaana pidetty, oli Wurlitzer.
Urkujen soittaja pystyi tuomaan äänettömään elokuvaan eloa.
Soittaja joko seurasi saamiaan nuotteja-
tai improvisoi säestyksen itse.
Niistä tuli osa elokuvakokemusta.
Hollywoodissa oli leikitelty elokuvamusiikin ajatuksella.
Max Steinerin musiikki "King Kong" -elokuvassa 1933 oli merkkipaalu.
Kun se ilmestyi... "Hetkinen, orkesterimusiikkia elokuvassa?"
Ratkaisu oli mahdollinen vain siksi, että filmi ei näyttänyt pelottavalta.
Se oli mauton ja typerä, mutta musiikin lisäämisen myötä...
Elokuva muuttui aivan täysin. Musiikki teki siitä pelottavan.
Vastaavaa ei ollut tehty ennen. Elokuvan musiikki-
oli ensimmäinen kiistaton esimerkki elokuvamusiikin voimasta.
Alfred Newman kuuluu elokuvamusiikin historian merkkihenkilöihin.
Torvien ja puupuhaltimien suosiminen.
Isäni Alfred Newman saapui Los Angelesiin vuonna 1930.
Hän työskenteli 20 vuoden ajan 20th Century Foxilla.
Yhtiön logon maailmankuulun tunnusmusiikin-
hän sävelsi MGM:lle, mutta kun se ei kelvannut yhtiölle-
hän tarjosi sitä Foxille.
Orkesteri oli ainutlaatuinen.
Rubato tarkoittaa temmon hidastamista ja nopeuttamista tarkoituksellisesti.
Eihän kukaan puhukaan tähän tapaan: "Mi-nä kä-vin tä-nään to-ril-la."
"Minä kävin tänään torilla." Lauseella on tietty rakenne.
Se on äärettömän tärkeää musiikissa. Heistä tuli siinä erityisen taitavia.
Se näytteli osaa klassisen Hollywood-soundin synnyssä.
Spottauspalaverissa kokoonnutaan katsomaan elokuva ja päätetään-
millaista musiikkia kussakin kohdassa tarvitaan.
Koska ensimmäiset 20 minuuttia ovat aina hidastempoista pohjustusta-
musiikin ei sovi olla liian villiä.
Palaverissa on tarkoitus viimeinkin keskustella säveltäjän kanssa.
Minulla on selvä suunnitelma, roolit on jaettu, elokuva kuvattu-
upeat kuvat on otettu ja mahtavat leikkaukset tehty.
Nyt yritän kertoa, millaista musiikkia olen elokuvaan ajatellut.
Kuvassa lukee "Open Road Pictures". Emme ehkä siirry siitä heti oveen-
vaan edeltävään kuvaan, jossa talo näkyy.
Spottausvaihe on tärkeä-
koska saan silloin käsityksen ohjaajan näkemyksestä ja toiveista.
Jotakin pirteää, jonka jälkeen musiikki rauhoittuu tänne tultaessa.
Tämä on yhteistyötä: säveltäjän on oltava yksi elokuvantekijöistä-
se, jonka erikoisalaa tämä muille vaikea alue on.
Pyrimme luomaan musiikkia, joka tukee ja täydentää kohtauksia.
Käytän mahdollisimman paljon aikaa taustatarinaan perehtymiseen.
Elokuvasäveltäjä on yksi tarinankertojista.
Kelataanko seuraavaan kohtaan? -Tämähän päättyy hänen tullessaan...
Yritän saada selville, mistä he ovat epävarmoja.
Koska useimmat ohjaajat eivät osaa muuttaa tunteita musiikiksi-
säveltäjän on oltava ikään kuin terapeutti-
joka etsii punaisen langan ohjaajan puheista.
Voisimmeko siirtyä häneen vaivihkaa? -Ilman uutta musiikkia?
Ehkä ei muuta kuin pieni siirtymä siihen asti, kun hän tulee kuvaan.
Joo.-Jotain sellaista? Ydinajatus taitaa olla meille selvä.
Ensimmäinen keskustelu tarjoaa vasta aavistuksen musiikin muodosta.
Kaikkien projektien alussa joku sanoo keksineensä hauskan idean.
"Siitä tulee hauska seikkailu" jne. Ja kun sen kuulee, siitä innostuu-
ja on otettu siitä, että edes saa tällaisen tarjouksen.
Kun asiaa sitten ehtii yksin jäätyään pohtia enemmän, tajuaakin-
ettei tiedä yhtään, kuinka homman hoitaisi.
Vähän ajan päästä onkin jo aikeissa soittaa-
ja kehottaa heitä pestaamaan John Williamsin itsensä sijasta.
Mikä avuksi, kun pää lyö tyhjää? En tiedä, mistä musiikki tulee-
joten pelkään aina, että lähde ehtyy.
Elokuvan nimi on "Race". Olen työstänyt tätä viikon verran-
eli olen vasta pääsemässä alkuun.
Ajattelin, että musiikki voisi alkaa tässä.
Aluksi todella hiljaa.
Kohtaus saa uuden käänteen-
ja usein se toimii merkkinä musiikin alkamiselle.
Säveltäjänä on eri asia katsoa elokuvaa kuin vaikkapa näytelmää.
Elokuvissa on kamerakulmia, leikkauksia...
Elokuvat ovat todella keinotekoisia, ne ovat hyvin kaukana tosielämästä.
Meidän on keksittävä uusia tapoja tuttujen teemojen esittämiseen.
Elokuvan musiikin ytimenä voi toimia yksi motiivi eli sävelaihe.
"Kolmannen asteen yhteys" on hyvä esimerkki tästä.
Beethoven oli ensimmäisiä säveltäjiä, jolla oli tapana ottaa motiivi-
ja varioida sitä lukemattomilla eri tavoilla.
Koko Beethovenin viides sinfonia perustuu yhteen rytmiaiheeseen.
Popkappaleiden tarttuvia koukkuja, mutta vaihtelevin tavoin esitettynä.
Motiivit auttavat ymmärtämään tarinan henkilöiden välisiä suhteita.
Kun motiivin kuulee, sen osaa yhdistää sen kohteeseen.
Tämä itse asiassa tekee tarinan seuraamisesta helpompaa.
Kun elokuvan lopussa sama musiikki soi kaikessa komeudessaan-
katsojat tunnistavat sen.
Motiivin aiempi käyttö on tavallaan loppukohtauksen pohjustamista.
Koska ohjaaja ei erityisemmin perusta orkesterisovituksista-
etsimme muita tapoja...
Buck ja minä työstämme yhdessä "The Gunman"-elokuvan musiikkia.
Olemme vähän paineen alla, mikä on aina hermoja raastavaa.
Olemme muun muassa yrittäneet saada jotakin irti näistä kalimboista.
Yksinkertainen afrikkalainen soitin. Ensi viikosta tulee kiireinen.
Minua se ei haittaa, Buckia kyllä. Meillä on paljon työtä tehtävänämme.
Tuo ääni tulee kalimbasta. Hän yrittää selvittää mysteerin-
joten musiikissa on oltava hieman salaperäisyyttä.
Minusta me ratkaisimme tämän tapauksen aika nopeasti.
Kun elokuvissa alettiin käsitellä monimutkaisempia aiheita-
myös elokuvamusiikki muuttui modernimpaan suuntaan-
ja otti vaikutteita esimerkiksi jazzista.
"Viettelyksen vaunu" oli Alex Northin elokuvasävellysdebyytti.
Baletteja ja orkesterisävellyksiä New Yorkissa tehneen Northin-
ensimmäisestä elokuvasävellyksestä tuli kaikkien aikojen mullistavin.
Se oli ensimmäinen elokuva, jonka musiikki hyödynsi jazzia.
Musiikin kuultuaan Jerry Goldsmith sanoi-
että elokuvamusiikki ei olisi enää koskaan entisensä.
Bond. James Bond.
John Barrylla oli oma yhtye.
Se esitti varhaiselta Bond -musiikilta kuulostavaa materiaalia.
Bond-tunnarin säveltämisen aikoihin hän toi elokuviin yhtyesoittoa.
Big band-musiikki oli tyylikästä ja svengaavaa.
Se antoi ymmärtää, että tämä kaveri pystyi mihin vain.
Agentti-ja vakoiluelokuvien musiikki tekee aina kunniaa Bond-filmeille.
Ne kuuluvat yhteen samaan tapaan kuin Morricone ja spagettiwesternit.
Ennio Morriconen musiikki ei perustu erikoisiin soittimiin tai ääniin-
vaan vastustamattomiin melodioihin.
"Hyvät, pahat ja rumat" on todella tunnistettava sävellys.
Hän otti kitaran äänen ja sijoitti sen villiin länteen.
50-60 vuotta myöhemmin se on edelleen spagettiwesternien soundi.
1960-luku oli mahtavaa aikaa-
sillä sen ajan muusikot harjoittelivat todella ahkerasti.
Bernard Herrmannin tausta oli radioteatterissa.
Hän osasi kasata yhden soundin pohjalta-
jokaiselle elokuvalle oman, ainutlaatuisen orkesterin-
mikä oli uraauurtava keksintö.
"Vertigon" pääteema on malliesimerkki tästä.
Se kuulostaa sanovan: "Mysteeri! Jokin ei ole kohdallaan."
"Pysy poissa! Mutta tule lähemmäs... Tule pian."
Hän erosi muista ajan säveltäjistä, sillä melodisten oivallusten sijaan-
hänen vahvuuttaan olivat lyhyet, mielipuolisesti toistuvat fraasit-
jotka toimivat erittäin hyvin Hitchcockin elokuvissa.
Kaikki tuntui syöksyvän eteenpäin-
sairaalla, vääjäämättä tuhoon johtavalla tavalla.
Bernard Herrmannilla oli munaa.
Otetaan esimerkiksi "Psykon" suihkukohtaus...
Ilman musiikkia se ei ole kovinkaan pelottava.
Katsoja kyllä näkee, mitä tapahtuu. Heti kun musiikki lisätään kuvaan...
Katsoja on vankina mielipuolisen murhaajan pään sisällä.
Kontekstista irrotettuna samat äänet luultavasti vain ärsyttävät ihmisiä.
Kun ne soivat kohtauksen taustalla, se vaikuttaa paljon raaemmalta-
kuin oikeastaan onkaan.
Jos kirja kertoo suuresta metsästä, jokainen lukija kuvittelee metsän.
Jokaisen kuvittelema metsä on erilainen.
Täsmälleen sama pätee musiikkiin.
Jos 15 säveltäjää lukee saman käsikirjoituksen-
jokaisella on oma visionsa musiikista.
Elokuvamusiikissa vapauttavaa on se-
että mitä tahansa soitinta voi käyttää, jos se parantaa elokuvaa.
Minulla on viitisen varastoa, jotka ovat täynnä musiikkivälineitä.
Kun joku varastoista alkaa näyttää romukaupalta-
henkilökunta tekee intervention ja tyhjentää varaston-
ja minä aloitan tavaran keräämisen alusta.
Ostin samantapaisen pianon lelukaupasta-
ja soitin sillä "Ipanoiden" tunnusmusiikin.
Ajattelin, etten tarvitse sitä enää-
ja se maksoi noin 60 dollaria, mikä tuntui paljolta lelupianosta.
Nauhoitettuani kappaleen palautin sen liikkeeseen ja sain rahani takaisin.
Mietin nyt usein, missä "Ipanoiden" tunnusmusiikin lelupiano mahtaa olla.
Usein musiikilliset ideat syntyvät soittamalla, eivät tietokoneella.
Nämä ovat vireeseen järjestettyjä kulkusia. Ne ovat hyvin harvinaisia.
Musiikkia on kaikkialla. Hissin ovi voi kuulostaa tältä...
"Mitä se oli? Kuulosti hyvältä."
Sitten saman yrittää muuttaa studiossa musiikiksi.
Siksi yritän aina muuttaa ympäröivän maailman äänet musiikiksi.
Ei ole olemassa väärää tapaa.
Pitää vain jatkaa yrittämistä, kunnes väärä tapa muuttuu oikeaksi.
Tämä on dinosaurus, koska se kuoli sukupuuttoon-
mutta synnytti viulun, kitaran ja monia muita soittimia.
Soitin on yksinkertainen-
kaksi kielistä soi vapaana, kun kolmannella soitetaan melodiaa.
Ulkomuoto on vähintäänkin vihjaileva.
Tämä kuulostaa vähän hylkeeltä, joka soittaa torvea sirkuksessa.
En ole soittanut tuota vuosiin!
Kun olen hionut rytmin valmiiksi, voin alkaa miettiä-
millainen melodia sen päälle sopisi.
Tämä on paratiisi.
Yritän tavoittaa kohtaukselle ominaisen rytmin.
Käytin "Mad Maxin" musiikkiin ainakin seitsemän kuukautta.
Kokeilin yhtä sun toista. Erilaisia rumpuja.
"Mad Maxia" varten nauhoitetut rummut... Soitan niistä nyt yhtä.
Kun kaikki eri raidat yhdistetään-
lopputulos on todella mielenkiintoinen-
rumpujen soidessa yhteen aika aggressiivisesti, mistä pidän.
Ero on varsin suuri.
Jotkut ohjaajat haluavat synkata musiikin leikkauksiin-
toiset taas suosivat todella pitkiä, leikkausten yli jatkuvia sävellyksiä.
Kun tekee musiikkia elokuvaan, nämä asiat ovat jatkuva haaste.
Oli tekemäni musiikki mitä hyvänsä, sen on saatava minut kananlihalle.
En sano tätä omahyväisyyttäni. Jos se ei kuulosta minusta upealta-
en voi odottaa sen tuntuvan kenenkään muunkaan vatsassa asti.
Jos minä menen kananlihalle, luultavasti joku muukin menee-
sillä uskon tunteen syntyvän kaikille samoista syistä.
Tunteiden ja muiden musiikin herättämien reaktioiden syntyyn-
vaikuttavat useat aivojen rakenteet. Musiikki on todella moniulotteista.
Musiikin eri osa-alueet tulevat käsitellyiksi aivojen eri osissa.
Melodian ja sävelkorkeuden käsittelee esimerkiksi yksi aivojen osa-
kun taas toinen vastaa temposta ja rytmistä.
Me kaikki reagoimme musiikkiin fyysisesti.
Kananlihalle meneminen vain kertoo, että kehossa tapahtuu jotakin.
Ventraalinen aivojuovio ja NA-tumake toimivat aivojen mielihyväkeskuksena.
Suklaan ja seksin kaltaiset asiat vaikuttavat näihin aivojen osiin.
On mielenkiintoista, että suklaan aiheuttaman hyvänolontunteen-
saman dopamiiniryöpyn, voi saada myös musiikista.
On kyse taiteenlajista, jota ei tavallaan ole olemassa.
Soittimia tai musiikkia sisältäviä levyjä tai kasetteja voi koskettaa-
mutta musiikkia itseään ei. Se on pelkkää ilman liikettä.
Musiikki ainoastaan antaa ilman molekyyleille rakenteen.
Ohi ajava rekka työntää ilman molekyylejä sisäkorvaa vasten.
Sellon soitto tekee saman, ainoastaan järjestäytyneellä tavalla.
Siinä on jotain outoa mutta samalla todella kiinnostavaa.
Se saa armeijan marssimaan sotaan. Se saa ihmiset itkemään.
Se voi vahvistaa tunnetta-
niin että elokuva pysyy loputtuaankin pitkään katsojien mielissä.
Me teemme jotakin. Poimimme jotakin eetteristä.
Elokuvamusiikki ja orkesterimusiikki yleensäkin-
kiinnostaa hyvin paljon tutkijoita, koska se herättää suuria tunteita.
Vaikka elokuvamusiikkiin ei yleensä kiinnitetä tietoisesti huomiota-
sillä on meihin hyvin suuri vaikutus.
Tein "Titaanien taistelun" musiikin nimenomaisesti sitä elokuvaa varten.
Elokuvissa musiikilla on hyvin tarkkaan määritelty konteksti.
Yhteys on pysyvä: uudelleen kuultuna musiikki herättää samoja tunteita.
En ajatellut, että sillä olisi muuta käyttöä.
Kiitos! Jumalan siunausta! Jumalan siunausta Yhdysvalloille.
Ystäväni soitti ja kertoi olevansa puoluekokouksessa-
jossa "Titaanien taistelu" soi yhtä lujaa kuin Kissin keikka.
En pidä siitä, että minulta ei kysytty lupaa-
mutta on kiinnostavaa nähdä, kuinka sitä käytetään-
aivan eri tarkoitukseen.
Taustamusiikkia on kaikkialla ympärillämme.
On kiinnostavaa, että "Titaanien taistelun" musiikki-
synnyttää mielikuvan siitä, millainen presidentti Obama halusi olla.
Se mitä elokuvan katsojat tunsivat.. oli ilmassa myös nyt.
Elokuvamusiikin voima on uskomaton.
90 minuuttia kestävän elokuvan aikana silmämme liikkuvat 21 000 kertaa.
Vaikka koemme voivamme päättää, mihin katsomme-
tutkimukset ovat osoittaneet yleisön katsovan yleensä samaan kohtaan-
kullakin hetkellä. Yksi tapa ohjata katse tiettyyn kohtaan-
on se, että jokin musiikissa vastaa jotakin kuvassa näkyvää.
Esimerkiksi sävelkorkeuden nousu silloin, kun jokin kuvassa nousee.
Hyvä esimerkki tästä on "Up"-elokuvan avioelämää kuvaava montaasi.
Carlin ilmapallojen ensiesiintyminen on todella tärkeä hetki-
koska ilmapallot ovat läpi elokuvan toistuva, keskeinen visuaalinen aihe.
Näemme ensin Carlin ja sitten Ellien papukaijan kanssa.
Sitten ilmapallokärry nousee ilmaan ja laskeutuu takaisin maahan.
On mielenkiintoista, että musiikki voi-
osaltaan vaikuttaa silmänliikkeidemme koreografiaan kohtauksen aikana.
Elokuvamusiikilla oli tapana seurata kuvaa tiiviisti.
Nousu ylemmälle askelmalle... Romanttinen suudelma.
Silmät seuraavat korvia. Elokuvien teko edellyttää päätösten tekemistä.
Hollywoodissa 1960-luku oli erikoinen murroskausi.
Silloin hylättiin muun muassa vanhanaikaiset orkesterisävellykset.
Alettiin suosia diegeettistä eli elokuvan maailmassa soivaa musiikkia.
Folkmusiikkia.
Pienimuotoisempien yhtyeiden soittoa.
Erilaisia asioita.
60-luvulla monet säveltäjät tekivät itsevarmasti uudenlaista musiikkia.
Jerry Goldsmith oli epäilemättä innovatiivisin säveltäjä-
jota kuultiin useissa valtavirran elokuvissa.
"Apinoiden planeetassa" hienoa on modernin tekniikan-
soveltaminen tarinankerrontaan.
Metallikulhojen ja niihin osuvien kumipallojen äänet...
Hän leikitteli orkesterilla ja teki rohkeita ratkaisuja.
Se sopi elokuvaan täydellisesti.
Se tulee aina olemaan yksi parhaista scifi-elokuvien musiikeista.
"Chinatown" sävellettiin 10 päivässä-
elokuvaan aiemmin tehdyn musiikin tultua hylätyksi.
Nähdessään elokuvan Jerry päätti välittömästi sen tarvitsevan-
neljä harppua, neljä pianoa, jousia, lyömäsoittimia ja trumpettisolistin.
Miksi neljä pianoa?
Jerry oli vähän niin kuin tämän alan kummisetä, vai mitä?
Ratkaisu on musiikillisesti aika erikoinen. Sellainen hän oli.
Monet muusikot pitävät häntä kaikkien aikojen parhaana.
Kuultuani "Veijarien" musiikin luulin säveltäjän olevan 80-vuotias.
Ajattelin jonkun 80-vuotiaan tehneen elämänsä parhaat elokuvasävellykset.
Säveltäjä olikin nuori John Williams.
John Williams oli alun perin jazzpianisti.
Hän soitti pianoa "West Side Storyssa".
Samoin kuin "Poikamiesboksi"-elokuvassa.
Hän ja Jerry Goldsmith oppivat taitonsa Foxilla.
Kukaan ei tiennyt koko alan tulevan muuttumaan.
Ilman musiikkia "Tappajahain" katsoja ei tietäisi mitä elokuvassa tapahtuu.
Se oli aika mahtavaa, tavallaan kuin villi kokeilu.
Hai oli kuin moottori...
joka kiihtyi kovempaan vauhtiin. Kuin eteenpäin kulkeva juna.
Se oli syömäkone, jonka ainoa ajatus oli-
"Etenen kohti kohdetta tappaakseni." Hai ei tarvinnut kuin kaksi säveltä.
Kun Steven kysyi, mitä olin ajatellut elokuvaa varten, soitin tämän...
Hän luuli minun pilailevan.
Sanoin: "Olet sekaisin, tämä on vakava elokuva!"
Ajattelin hänen pilailevan ja alkavan kohta soittaa pastoraalisinfoniaa.
John kuitenkin sanoi: "Ei, elokuva on hyvin alkukantainen."
Osa John Williamsin neroutta on hänen kykynsä sijoittaa musiikki elokuvaan.
Harhauttamisen sijaan John halusi musiikilla kertoa hain olevan läsnä.
Siinä ajatellaan olevan vain kaksi säveltä-
vaikka kyseessä on upea, sinfoninen orkesterisävellys-
jonka perustan nuo kaksi säveltä muodostavat.
Teos on uskomattoman kekseliäs. Emme ole sen arvoisia.
"Varjelkoon, elokuvamusiikki on syntynyt uudelleen!"
"Tähtien sota" oli ilmestyessään valtava menestys.
Tuon ajan 11-vuotiaille kaikki elokuvassa oli jännittävää.
Nyt ne tulevat!
Se puhutteli kokonaista sukupolvea.
Olin silloin kai 12, joten sillä oli valtava vaikutus nuoruuteeni.
Osasimme sen musiikin ulkoa lapsina. Saman tien elokuvan nähtyämme.
Vaikka se onkin sinfonista, elokuvan musiikki on yksi parhaimmista ikinä.
"Tähtien sotaa" ei voi kuvitellakaan ilman Williamsin musiikkia.
Se auttoi yleisöä löytämään uudestaan perinteisen elokuvamusiikin.
On osaltaan Spielbergin ja Lucasin ansiota-
että katsojat saivat jälleen nauttia tuollaisesta elokuvakokemuksesta.
"Tähtien sota" käänsi tämän alan ylösalaisin.
John Williams osoitti minulle, että elokuvamusiikki voi vetää vertoja-
mille tahansa nuorena kuuntelemalleni klassisen musiikin säveltäjälle.
On olemassa perinteiset tavat ilmentää hyvää ja pahaa musiikissa.
Käytän esimerkkinä aina "Tähtien sotaa", koska siinä on-
kauniita teemoja, esimerkiksi Johnin pääteema ja rakkausteema...
Ja toisaalta siitä löytyy myös Darth Vaderin teema.
Se on niin sotaisa ja leveä, että kuulija ajattelee-
nyt olevan tekeillään jotain pahaa.
Oikea musiikki oikealle elokuvalle oikeaan aikaan.
70-luku oli ehdottomasti John Williamsin vuosikymmen.
Ilman hänen musiikkiaan Teräsmies ei ole lähellekään yhtä vahva.
Uskokaa pois, ilman tuota musiikkia lentämisestä ei tule mitään.
Kaikki tuntevat Teräsmiehen teeman, mutta sitä edeltävä Krypton-teema...
Se on arvoituksellinen alkusoitto, melkein kuin avantgardea.
Sitä seuraa todella melodinen, kahden kertosäkeen sävelmä-
minkä ansiosta teoksen teho on minusta lähes kymmenkertainen.
Kyse on siitä, kuinka hän kehystää yhden sävellyksen toisilla.
"Tappajahain", "Tähtien sodan" ja "Indiana Jonesin" musiikit-
ovat tuttuja useimmille maailman ihmisistä.
"Kadonneen aarteen metsästäjien" melodian voi tunnistaa ilman rytmiä.
Rytmin sen sijaan tunnistaa helposti ilman melodiaakin.
Sävelmä on hyvin yksinkertainen-
mutta minä käytin noiden musiikin kulmakivien hiomiseen paljon aikaa-
jotta ne olisivat juuri oikein ja vaikuttaisivat väistämättömiltä.
Siinä on tarttuva, melodinen, hyvin sovitettu teema.
Se on kuitenkin vasta puolet sävellyksestä.
Williamsin sävellyksissä on aina mahtipontinen osio-
ensimmäiset 8, 16 tai 32 tahtia-
kuten vaikkapa "Kadonneen aarteen metsästäjissä". Sitä seuraa B-osa.
Se on vähemmän tunnettu, mutta kauniisti rakennettu.
Uskon hänen säveltäneen sen itseään varten.
Minusta hän on maineensa veroinen. Ja vaikka hänen suosionsa on suuri-
se ei vielä siltikään tee oikeutta hänen taidoilleen.
Mikäli siitä siirrytään puheluun...
Joo. Pidän tuosta. Se kuulostaa hyvin luontevalta siirtymältä.
Ylös vai alas? -Ylös.
Ehkä kerran alas... Kerran alas ja sitten ylös.
Elokuvamusiikin rooli on muuttunut elokuvien muuttumisen myötä.
Otetaan esimerkiksi "E.T."-elokuvan loppu.
Minne me olemme menossa? -Metsään!
Siinä on valtavasti tilaa musiikille.
Seuratkaa minua!
Milloin viimeksi joku jätti elokuvaan niin paljon tilaa-
ja kehotti säveltäjää pistämään siihen parastaan?
Minä tulen olemaan täällä.
Avara, laajeneva musiikki avaruus- aluksen nousuun yhdistettynä...
Williams ja Spielberg päättävät siirtyä mahtipontisesta musiikista-
muistutukseen siitä, kuka avaruusaluksella on lähdössä.
Kohtausta voidaan pitää hyvin surullisena. Nämä ovat jäähyväiset.
Lopuksi kuullaan kuitenkin kooda, joka on hyvin voitonriemuinen.
Silloin näemme tilanteen Elliottin silmin: tämä ei olekaan tappio-
vaan nyt tehtävä on suoritettu. E.T. voi nyt palata kotiinsa.
Me soittajat rakastamme 10 minuutin taukoja-
mutta silloin kun musiikki inspiroi, nuo tauot ovat sähköisiä.
"Jurassic Parkin" tapauksessa näimme toistemme silmistä-
että olimme todellakin soittaneet jotakin, joka ei unohtuisi koskaan.
John Williamsin kanssa tehdyt työt ovat lähes aina uskomattomia.
Ihmettelemme aina jälkeenpäin, miksi kaikki sessiot eivät suju yhtä hyvin.
Tavoiteltu soundi vaikuttaa usein äänitysstudion valintaan.
Ennen studioksi muuttamista tämä oli kirkko.
Rakennus on satoja vuosia vanha.
Ihmisten mielestä kaikissa kirkoissa kummittelee.
Täällä työskennelleet ääniteknikot ovat nähneet-
kuinka tuolit alkavat pyöriä itsestään.
Olisi hienoa, jos kaikista virheistä voisi syyttää kummitusta-
mutta syyllisiä ovat oikeasti kuitenkin ihmiset, useimmiten minä.
Olen milteipä asunut täällä vuodesta 1994 asti.
Hyvää huomenta! -Hei, David!
Paikka oli aika hunningolla, kun George Martin 80-luvun lopulla-
päätti muuntaa sen äänitysstudioksi.
Äänekäs joukko ihmisiä saa pienen huoneen ikään kuin tukkeutumaan-
siellä ei kuule mitään, koska äänillä ei ole tilaa. Ne vain kasautuvat.
Sama pätee äänitysstudioihin. Jos huoneessa on 110 henkeä-
voimme nostaa katosta roikkuvaa levyä ylemmäs ja saada näin lisää kaikua.
Silloin ääni saa leijailla vapaasti tilan heijastavien pintojen välillä.
Käytämme jopa sataa eri mikrofonia.
Näin voimme valita, kuinka kaukaa musiikki kuulostaa tulevan.
Akustiikka eroaa suuresti Abbey Road-studiosta.
Muusikoita on tänään 86, joten orkesteri on aika iso.
Tämä on Abbey Roadin Studio 1. Tänne mahtuu suuri orkesteri.
Seinillä ei vaikuta olevan juurikaan vaimentavia elementtejä-
joten huoneen soundi ei ole kuiva.
Kun orkesteri lopettaa soittamisen, ilmaan jää soimaan upea kaiku.
Täällä on äänitetty Beatlesia, ja 80- luvulta alkaen myös elokuvamusiikkia.
"Jedin paluu" äänitettiin pääasiassa täällä.
Tervetuloa tekemään "Tähtien sotaa".
Episodit I-III äänitettiin täällä. -Pelkät puhaltimet, tahti 33.
Samoin "Taru sormusten herrasta" -elokuvatrilogian musiikki.
Williams asettui itse yleensä tuonne ja sijoitti muusikot tähän suuntaan-
pidemmän sivun suuntaisesti. Kuoro seisoi tuon seinän edessä.
Meidän elokuvamme ääniteknikko suosii myös Williamsin järjestystä.
Elokuvasäveltäjän on tehtävä ohjaajan ja tuottajien haluamaa musiikkia.
Jos nämä eivät pidä musiikista, se ei päädy elokuvaan.
Äänitarkkaamossa apunani on ääniteknikko Casey Stone.
Hän vastaa miksauspöydän liukukytkimistä.
Hän laittoi mikrofonit paikoilleen ja suunnitteli, miten kaikki äänitetään.
Hänen vieressään on Lewis. Lewis käyttää Pro Toolsia-
eli vastaa klikkiraidoista, joita minä ja muusikot seuraamme.
Hän myös nauhoittaa kaikki otot ja varmistaa, että ne nimetään oikein.
John Finklean tehtävä on musiikin editointi.
Hän kokoaa nauhoitetuista otoista elokuvassa käytettävän version-
sekä elokuvan soundtrack-levylle päätyvän version.
Hänen vieressään on elokuvan sovittaja Matt Dunkley.
Minä teen sävellykseni tietokoneella.
Sovittaja muuttaa tiedostoni partituuriksi-
jota käyttämällä voin johtaa orkesteria-
ja jonka osia muusikot saavat käyttöönsä.
Heidän ei tarvitse nähdä kaikkia muita osia.
Mahtavaa. Todella, todella mahtavaa.
Jatketaanko? -Toki.
Eri kaupungit, eri vaikutteet, eri huoneet.
Lontoossa soitetaan yleensä pehmeästi.
Los Angelesissa soitetaan voimakkaammin.
Työskentelen ahkerasti. Samoin kuin apunani oleva tiimi.
Tämän saavuttaminen vaatii paljon työtä.
Se on kuin elämäntarina-
kuvan käyttäminen kertomaan, millainen ihminen olet.
Se oli upeaa!
Ennen kaikki elokuvasäveltäjät toimivat kapellimestareina.
Ei ole kyse siitä, että säveltäjät eivät enää osaisi sitä-
usein heidän vain on tärkeämpää kuunnella tarkkaamosta käsin-
yhdessä ohjaajan kanssa, niin että he tietävät, mitä mieltä tämä on.
Anna sen soida.
John Powell ja Hans Zimmer ovat mieluummin äänitarkkaamossa-
koska siellä he ovat ohjaksissa...
Pohjimmiltaan haluamme kaikki sitä, mikä palvelee elokuvaa parhaiten.
Monet säveltäjät suosivat tarkkaamoa voidakseen olla lähellä ohjaajaa-
mutta itse koen saavani parhaan oton silloin, kun johdan orkesteria itse.
Huomenta! Tämä on Paramountin elokuva.
Se on tosi hauska. John on tehnyt siihen upean musiikin.
Joten pidemmittä puheitta: säveltäjämme John Debney.
Hyvää huomenta. Otetaan aluksi 5M1V3.
Pidetään ääntä. Yksi, kaksi...
Suoraan nuoteista soittamaan pystyvät studiomuusikot ovat uskomattomia.
Tuottaja kysyy: "Kuinka paljon heidän piti harjoitella tämän soittamista?"
"Ei yhtään. He näkivät nuotit vasta äsken."
Jolloin tuottaja ei ole uskoa korviaan.
On olemassa tekniikka, jonka avulla yhteensoitto onnistuu nuoteista.
Tahdissa 24 tempo on heti nopeampi.
Sävellyksen nuotinnos on kirje soittajille-
jossa säveltäjä neuvoo, mitä heidän tulee tehdä.
Parhaassa tapauksessa se on rakkauskirje.
"Minä tunnen soittimesi. Ja sinut."
Useat eri muusikot yrittävät soittaa saman sävelen. Kukaan ei onnistu-
kaikki ovat aivan pikkuriikkisen eri tahdissa-
mikä synnyttää kuorosoundin.
Jos kaikki olisi harmonista ja täydellistä-
musiikki olisi kaameaa.
Se olisi kuin Etta Jamesin laulun pilaamista Auto-Tunella.
Siitä häviäisi kaikki sielukkuus.
Sen takia orkesterimusiikki kuulostaa kauniilta.
Jos en jonain päivänä enää voi-
työskennellä studiossa 90 muusikon kanssa-
alan varmaankin tehdä jotain muuta.
Elän tehdäkseni töitä musiikkia soittavien ihmisten kanssa.
Kun seisoo korokkeella ja laskee sisään pitkään työstämänsä teoksen-
ja kuulee sen ensi kertaa... se on kuin näkisi oman lapsensa syntyvän.
Sillä hetkellä tuntemani riemu on minulle kaikki kaikessa.
Aika hiton hyvä otto.
Siinä piilee orkesterin voima. Siksi en usko niiden ikinä katoavan.
Ne ovat toki muuttuneet, ja muuttuvat edelleen-
mutta ihmisten tunteiden ilmaisussa mikään ei vedä niille vertoja.
Soitetaan tahdit 20-48.
Tämä on toimintaelokuva, joten siinä on paljon musiikkia.
"Jack Reacherissa" musiikkia oli noin 60 minuuttia, tässä on 110.
Elokuvien mainoksia alkaa näkyä ennen musiikin valmistumista.
"Mutta eihän tuon musiikkia ole vielä edes sävelletty!"
On pelottavaa mennä metroon-
ja nähdä nimensä julisteessa, vaikka työ on vielä kesken.
Paljon tekemistä parille seuraavalle viikolle.
Mitä kalliimpi elokuva on kyseessä... Asia tehdään kyllä selväksi-
tuotantoyhtiö vihjaa ohi mennen-
kaiken olevan musiikkisi varassa, ja että olisi parempi...
Se ei ole kovin innoittavaa, se on pelkästään pelottavaa.
Tarvitaan valtavasti järjestelyjä, ja siksi paineetkin ovat valtavat.
Me käytämme lähes puoli miljardia dollaria jokaiseen elokuvaamme!
Jokaisen elokuvan täytyy päästä 20 eniten tuottaneen elokuvan joukkoon!
Se on hullua!
Minusta alan mutkikkuus on tehnyt taidemuodostakin mutkikkaan.
Tehdessäni "Armageddonin" musiikkia sain Jerry Bruckheimerilta kellon-
joka laski deadlineen jäljellä olevia päiviä.
Kello oli koko ajan näkösälläni. Deadlinet voivat olla hirveitä.
Tämän elokuvan aikataulu on todella kireä.
On kulunut kuusi tuntia. Meillä on vielä kolme.
Kuusi klikkiä tahdissa 29. -Joo, puolisävelaskel ylöspäin.
Tämä on hyvin kallista ja hankalaa toteuttaa.
Ongelman ratkaisemiseen löytyy kuitenkin aina useita tapoja.
Ratkaisu voi olla musiikin muutos tässä kohtaa-
tai tässä kohtaa.
Mahtavaa.
Elokuvan muuttuessa myös elokuvamusiikki on muuttunut.
Muutoksesta tietoiset elokuvantekijät ovat halunneet uudenlaista musiikkia.
70-luvun lopussa joku pisti syntetisaattorin päälle.
Punkin nousu ajoittui samaan aikaan-
ja vallalla oli uusi, ekstrovertti musiikillinen ajattelu.
Danny Elfman. Hän oli esiintyjä. Kun Tim Burton teki elokuvan-
kenet hän pestasi tekemään musiikin? Hänen lempibändinsä Oingo Boingon-
nokkamiehen Danny Elfmanin. Bingo bango!
Olin alkanut säveltää outoja, monimutkaisia kappaleita-
esimerkiksi Oingo Boingon pianokonsertto nro 1,5:n.
Ilman sitä en olisi lähtenyt mukaan "Pee-Ween suureen seikkailuun".
Hän oli lapsesta asti ollut hyvin utelias-
ja tehnyt asioita omaksi ilokseen, ensin Oingon Boingon kanssa-
ja sitten Tim Burtonin elokuvasäveltäjänä.
Danny on kaikkea muuta kuin väritön.
Hänen sävellyksensä kertovat katsojille heti elokuvan alussa-
hänen aikovan viedä heidät matkalle toiseen maailmaan.
Dannyn suurin vahvuus on-
hänen kykynsä tehdä pienistä musiikillisista ideoista suuria.
"Batman" oli hänen häikäisevä läpimurtonsa.
Emme halunneet tehdä "Batmania" John Williamsin tyyliä matkien.
Minulla ei ollut käytettävissäni mitään mallia siitä-
kuinka tehdä elokuvan musiikista synkkää mutta silti energistä.
Olin kuitenkin oppinut Bernard Herrmannilta vuosia aiemmin-
että ainoa olemassa oleva sääntö on-
että mitään sääntöjä ei ole.
Hän osaa yhdistää suuren orkesterin äärimmäisen moderniin maailmaan-
ja vieläpä erittäin saumattomasti. Musiikki kuulostaa häneltä itseltään.
Thomas Newman kuuluu niihin säveltäjiin-
joiden ominaissoundia on hyvin vaikea kuvailla.
Danny Elfmanin tavoin Thomas on kehittänyt oman tyylinsä.
"Rita Hayworth-avain pakoon" aloitti yhteistyömme.
Hänellä on ainutlaatuinen tyyli-
jonka ansiosta hänen sävellyksensä ovat aina tunnistettavissa.
Sen elokuvan musiikki tulee kestämään aikaa.
Kuullessani Newmanin "American Beauty"-musiikin ensi sävelet-
aivan elokuvan alussa... Siinä taitaa olla marimba.
Musiikki luo koko elokuvan tunnelman. Se valmistaa katsojan siihen-
että kyseessä on hieman epätavallinen amerikkalaisen elämän kuvaus.
Thomas Newmanin valtti on se, että hän osaa ilmaista epävarmuutta.
Musiikki on aina hieman poissaolevaa, mutta sillä on hieno oma tyylinsä.
Hänellä on tapana rakentaa musiikki yhden pohjasävelen ympärille.
Muita elementtejä tulee mukaan ja jää pois sen pysyessä muuttumattomana.
Se antaa musiikille tietyn ominaissävyn.
Mukaan liittyvistä soittimista tulee osa näin luotua äänimaisemaa.
Se on kieli, jota ei ollut olemassa ennen kuin Thomas Newman keksi sen.
Thomas on Alfred Newmanin nuorin poika.
Hän on käynyt koulunsa ja osaa kyllä tehdä orkesterisävellyksiä-
useissa hänen elokuvissaan on vain tarvittu jotakin intiimimpää.
Usein on mahdollista vain luoda tietty tunnelma-
ja lätkäistä se kuvan päälle kahden minuutin ajaksi.
Kaikki matkivat häntä. Eivätkä edes tajua sitä itse.
He vain ajattelevat, että näin heidän kuuluu elokuvamusiikkia tehdä
Hänen tyyliään on toki jäljitelty ja kopioitu-
mutta hän on silti se, joka uuden tyylin alunperin esitteli.
On todella vaikea yrittää tehdä-
sitä yksinkertaisen koskettavaa pianojuttua häntä paremmin.
Ensimmäinen MTV:llä näytetty video oli "Video Killed the Radio Star".
Tarkkasilmäiset voivat bongata siitä nuoren Hans Zimmerin.
Hans toi elokuvamusiikkiin sille epätyypillistä rock-asennetta.
Orkesterin soitossa on raakuutta. Se on väkivaltaista, aggressiivista.
Niin sävellyksissä itsessään kuin esitystavassa on kiihkoa.
Lisa Gerrardin laulu, elokuvan ainoa naisääni-
yhdistettynä orkesterin ytimissä asti tuntuvaan soittoon...
Se todella liikuttaa katsojia. -Tulen näkemään sinut uudelleen.
Mutta en vielä. En vielä...
Meistä tuntui selvältä, että laulajan olisi oltava nainen.
"Naislaulaja gladiaattorielokuvassa?"
Ja seuraavana päivänä elokuvaan oli lisätty kuva kädestä vehnäpellossa.
Sitä näytetään minuutin verran.
Käsikirjoituksesta moinen ei olisi päätynyt valkokankaalle.
Miksi näyttää kättä vehnäpellossa?
Tuo kohta toimi ainoastaan musiikin ja Lisan äänen ansiosta.
Se kuitenkin antoi muulle elokuvalle luvan olla hieman runollisempi.
Se nosti koko teoksen toiselle tasolle-
ja jätti vuosien ajan näkyvät jäljet Hollywood-musiikkiin.
Elämme Hans Zimmerin aikakautta. Hän on läsnä kaikessa.
Hansin neronleimaus oli käsitellä jousisektiota kuin kitaraa.
Jouset vastaavat musiikin rytmistä.
Se on todella mielenkiintoista. En usko, että sitä oli tehty aiemmin.
"Pirates of the Caribbean" on kuin Led Zeppeliniä...
Led Zeppeliniä orkesterin soittamana!
"Yön ritarissa" Hans on todella hämärtänyt rajan-
sinfoniaorkesterin ja elektronisen musiikin välillä.
Kirkkaat jousiostinatot toistuvat elokuvan musiikissa jatkuvasti.
Siinä on kyse alati hakkaavasta pulssista.
Se on älyttömän mahtipontista-
älyttömän jännittävää.
Hans Zimmer on legenda, joka muuttuu yhä legendaarisemmaksi.
"Inception"-elokuvan lopun musiikki on kuin uusi aamu.
Hän palaa kotiin perheensä luo, oikeasti, tosielämässä.
Katsojan annetaan ymmärtää kaiken olevan kunnossa.
Hans Zimmerin musiikki vyöryy aaltojen lailla katsojan yli.
Se jatkaa kasvamistaan.
Kunnes kamera siirtyy alemmas, pakottaen katsojan epäilemään...
Vau, musiikilla on kohtauksessa aika iso rooli.
Viime vuosina ohjaajat ovat pyytäneet muita kuin elokuvasäveltäjiä-
säveltämään heille jotakin erilaista.
Esimerkiksi Trent Reznoria ja Atticus Rossia.
He ovat hyvä esimerkki siitä, kuinka artistit-
joilla on ura elokuvamusiikin ulkopuolella-
voivat tuoda elokuvaan todella aitoa musiikkia ja soundeja.
He käyttävät todella nykyaikaisia soundeja.
"The Social Networkin" musiikki on tunnepaletti.
Siinä on levoton, lyyrinen piano. Se on inhimillinen, mutta tekninen.
Se on synkkä, mutta siinä on tunnetta.
Olin innoissani, kun David Fincher pyysi meitä mukaan elokuvaansa.
"Se kertoo Facebookista."
En osaa keksiä juuri mitään vähemmän seksikkäältä kuulostavaa.
Kokeilimme summanmutikassa asioita, jotka eivät tuntuneet vaistomaisilta.
Pyrimme muuttamaan elokuvan lämpötilaa-
sekä sen katsojissa herättämiä tunteita. Radikaalisti.
Se sai koko elokuvan tuntumaan toisenlaiselta, tärkeämmältä.
Väärä musiikki olisi tehnyt siitä kepeän yliopistoelämän kuvauksen.
Sen jälkeen elokuvissa on kuultu yhä enemmän elektronista musiikkia.
Tietokoneita käyttämällä saadaan usein aikaan suurempi tunnelataus.
Trent Reznor ja Atticus Ross. -Minusta oli aivan oikein-
että Trent Reznor voitti Oscarin. Hän todella ansaitsi sen.
Kun epätavallinen kuva yhdistyy epätavallisiin ääniin-
lopputulos voi todella olla osiensa summaa isompi.
Sen seurauksena on syntynyt eräänlainen kaunis kaaos.
Elokuvamusiikki on muuttunut. Melko radikaalisti.
Elokuvien tekijät ovat vapaampia kokeilemaan vaihtoehtoisia tapoja-
ja valitsevat yllättäviä tahoja tekemään elokuviensa musiikin-
mikä on minusta hyvin jännittävää.
Teknologian kehityksen ansiosta jokainen säveltäjä-
voi olla oma tuottajansa.
Sävellys on kuitenkin kaikkein tärkein.
Tämä on ainoa kohta, jota meidän minusta pitää vielä työstää.
Tietysti se on juuri aloituskohtaus.
Joten jos voisimme saada aikaan...
eräänlaisen orkesteriukulelen. Jotain hyvin yksinkertaista...
Kaikki yhdessä? -Kyllä. Jotain herttaista.
Yksi, kaksi, kolme...
Voisitteko soittaa niin, että kyntenne osuvat kieliin-
niin että se kuulostaa vähän likaiselta?
Kyllä, juuri noin!
Nyt sellot.
Kuulostaa mahtavalta. Olen enemmän kuin tyytyväinen, olen lumoutunut.
LOPPUKOHTAUS
Se oli kovaa kamaa! Kaunista!
Kiitos uudestaan, olette uskomattomia-
minulle on suuri kunnia, että juuri te soitatte musiikkiani-
joten kiitoksia oikein paljon!
Elokuvamusiikissa on kyse nauhoituksista.
Kun musiikki on nauhoitettu, se miksataan-
jolloin siirrytään prosessin teknisempään osaan.
Ennen käsistäni päästämistä miksaan musiikin vielä yhden kerran-
ja varmistan kaiken haluamani olevan kuultavissa.
Haluttu lopputulos edellyttää huomion kiinnittämistä kaikkiin seikkoihin.
Hahmon teema on yksinkertainen, koska niin on hahmokin.
Elokuvassa on eräs hyvin dramaattinen kohta.
Se on ensimmäinen kohta, jossa kuulemme käyrätorvia.
Minä pystyn erottamaan ne, mutta te luultavasti ette...
Okei. Nostan niitä nyt vähän ylemmäs.
Olen tottunut niiden mukanaoloon.
Jos vaimennan torvet, en saa siitä samaa tunnetta.
Tiellä juoksee jättirobotteja, joten torvet on miksattava kovalle-
jos ne haluaa ylipäätään kuulla. Täytyy olla selvät sävelet.
Torvet tuovat siihen enemmän tunnelatausta.
Miksatessa on varmistettava-
että ne asiat, jotka haluaa yleisön huomaavan, ovat riittävän kovalla-
niiden viestin välittymiseksi.
Arastelulle ei ole sijaa. Tarvitaan rohkeita, selviä valintoja.
"Fast ja Furious 7" herätti yleisössä voimakkaita tunteita.
Siinä Paul ja hänen roolihahmonsa jättävät jäähyväiset.
Se on luultavasti yksi minuun eniten vaikuttaneista elokuvista-
joita olen ollut mukana tekemässä.
Ja sen tarina tavallaan sekoittui tosielämän kanssa.
Kun elokuvamusiikki koskettaa yleisöä, sen kyllä huomaa.
Juuri siksi rakastan sitä, se on silkkaa tunnetta.
On hyödyllistä nähdä, yleisön reaktiot elokuviin-
joita on ollut mukana tekemässä.
Se ei auta kyseisen elokuvan suhteen, mutta seuraavaan suhteen kyllä.
Kun näkee omin silmin, kuinka oma musiikki vaikuttaa yleisöön-
se on todella siistiä.
Menen usein eturiviin ja käännyn vaivihkaa katsomaan yleisön ilmeitä.
Hyvin harvoin kukaan huomaa minua, mutta joskus yleisöä katsellessani-
katsojien joukossa on yksi naama, joka vastaa suoraan katseeseeni.
Se on vaivaannuttavaa, joten poistun silloin salista.
Sitä haluaa tietää, kuinka musiikki toimi.
Varsinkin niissä kohtauksissa, joissa musiikki on tärkeässä osassa.
Seuraavaksi teen jotain hieman noloa.
Kiiruhdan vessaan-
saadakseni selville, hyräileekö tai vihelteleekö kukaan musiikkia.
On uskomatonta, kuinka usein kuulen jonkun tekevän niin.
Se on paras kehu, minkä voi saada.
Silloin tunnen vaikuttaneeni heihin tiedostamattomalla tasolla.
On hienoa nähdä ihmisten kokevan sama kuin mitä itse koin-
katsoessani elokuvia nuorena.
Ja on mieletöntä, että musiikkini tulee elämään minua pidempään.
Sillä näitä elokuvia tullaan varmasti katsomaan minun jo kuoltuani-
mikä on tosi hienoa.
Meillä elokuvasäveltäjillä on vastuu, sillä olemme viimeiset ihmiset-
jotka työllistävät orkestereita päivittäin.
Ilman meitä niitä ei ehkä olisi-
ja se jättäisi minusta aukon kulttuuriimme.
Minusta se olisi menetys ihmiskunnalle.
Meissä kaikissa on herkkyyttä.
Voimme puhua tuntitolkulla, ja vaikutan itsevarmalta-
koska voin piiloutua sanojen taakse. Ette näe sisintäni.
Soittaessani omaa musiikkiani paljastan itseni kuitenkin täysin.
Siksi se on todella pelottavaa.
Rakastan, todella rakastan työtäni.
Jopa silloin, kun revin hiuksiani vainoharhaisena ja pelosta sekaisin.
En siltikään vaihtaisi tätä mihinkään muuhun.
Hyvin harvat pystyvät luomaan jotakin upeaa joka päivä.
Olipa siitä tietoinen tai ei-
musiikki vaikuttaa suuresti siihen, miten elokuvaan reagoi.
Kaikki muu työ voi olla turhaa, jos elokuvan musiikki ei toimi.
On uudistuttava jatkuvasti ja kyettävä ymmärtämään mielenliikkeitä.
Se on raskas taakka kantaa. Kamppailu, itsensä epäileminen-
ja se, että joskus todella tulee seinä vastaan.
Onnistumisen tuoma tyydytys on todella melkoinen.
Elokuvamusiikki kuuluu 1900-ja 2000- luvun tärkeimpiin taiteenlajeihin.
Elokuvasäveltäjä lisää teokseen jotakin vaistonvaraista.
Tuo ainutlaatuinen yhdistelmä-
tekee elokuvamusiikista valtavan voimallista ja salaperäistä-
sellaista, että tiede ei luultavasti kykene sitä täysin selittämään.
Leikatessamme "Titanicia" James lähetteli meille musiikkia-
sillä hän teki syntetisaattorillaan luonnoksia-
orkesterille kaavailemastaan musiikista. Hän lähetteli ideoitaan.
Eräänä päivänä sain levyn, jossa luki "Luonnos".
Ajattelin sen olevan kohtaan, jossa Jack tekee luonnoksen Rosesta.
Siirtelin sitä edestakaisin, kunnes se tuntui istuvan kohtaukseen.
Ajastin yhden pianon lyömän soinnun kohtaan, jossa Leo katsoo kameraan.
Tärkeä katsekontakti hänen luonnostellessaan Rosea.
Ja siitä se sitten lähti.
Innostuin niin paljon, että soitin Jamesille-
"Tämä luonnoskohtauksen musiikki toimii todella upeasti."
Hän kertoi sen olleen melodialuonnos, joka voitaisiin sijoittaa minne vain.
Kerroin sen toimivan kohtauksessa ja patistin hänet tulemaan studioon.
Nähtyään minun olevan oikeassa hän sanoi sovittavansa sen orkesterille.
Sanoin: "Älä, pelkkä piano kuulostaa hyvältä."
Hän sanoi tuntemansa maailman parhaan pianistin olevan Lontoossa.
Johon minä vastasin: "Ei pidä paikkaansa. Se olet sinä."
Suomennos: Heikki Rajala BTI Studios